I nat drømte jeg, jeg tog tilbage til Manderley.
Jeg stod ved jernlågen ude ved indkørslen -
- men kunne ikke komme ind, da vejen var spærret.
Men så, som i alle drømme, besad jeg pludselig overnaturlige kræfter -
- og kunne passere tværs igennem forhindringen.
Indkørslen lå foran mig, snoet som altid.
Men som jeg kom frem, bemærkede jeg en forandring.
Naturen var vågnet igen -
- og ganske langsomt var den krøbet ind over indkørslen.
Hele vejen ind gennem dét, der engang var vores indkørsel.
Og endelig... Dér lå Manderley.
Så hemmelighedsfuldt og tyst. Stadig lige symmetrisk og perfekt.
Måneskinnet kan spille os et puds -
- og pludselig syntes jeg, der blev tændt lys derinde.
Så gik en sky for månen og dækkede den som en mørk hånd foran et ansigt.
Illusionen forsvandt.
Jeg så en trøstesløs skal, og der lød ingen hvisken om fortiden derinde fra.
Vi kan aldrig vende tilbage til Manderley.
Men sommetider fører mine drømme mig tilbage til den besynderlige periode -
- som tog sin begyndelse i Sydfrankrig.
Nej, stop!
Hvad råber De op for?
Hvem er De? Hvad stirrer De på?
- Undskyld, men jeg troede... - Nå, gjorde De det? Hvad laver De her?
- Jeg gik en tur. - Så fortsæt. Stå ikke her og råb op.
Aldrig mere Monte Carlo udenfor sæsonen. Her er ikke ét kendt ansigt.
Iskold! Tjener! Kald på ham. Bed ham hente...
Det er jo Max de Winter. Goddag!
- Goddag. - Edyth Van Hopper. Skønt at møde Dem.
Jeg havde nær opgivet at møde nogen, jeg kender. Sæt Dem og drik kaffe...
Bed den tåbelige tjener hente en kop.
Jeg må desværre modsige Dem. De damer drikker kaffe med mig.
- Kaffe, tak. - Cigaret? Jeg kendte Dem straks...
...skønt jeg ikke har set Dem siden den aften på kasinoet i Palm Beach.
Men De husker vel ikke en gammel kone. Spiller De meget her?
Jeg mistede lysten for år tilbage.
Forståeligt. Jeg satte aldrig mine ben i Monte, hvis jeg boede på Manderley.
Det siges at være det største og smukkeste gods på egnen.
- Hvad synes De om Monte Carlo? - Det er temmelig kunstigt...
Hun er forkælet. De fleste piger ville give deres øjne for at se Monte.
Modarbejder det ikke hensigten?
Jeg håber at se mere til Dem. De må endelig komme op til en drink.
Nu bor De vel anstændigt? Ellers må De gøre vrøvl.
- Deres kammertjener har vel pakket ud? - Jeg har ingen tjener. Vil De?
Næh, det tror jeg næppe...
Men du kan måske hjælpe mr. de Winter. Du er ikke uden evner.
Ellers tak, men jeg hylder mottoet:
"Alene kommer man hurtigst frem." Men det kender De måske ikke. Godnat.
Hvad skulle dét nu forestille? Tror du, det var en spøg?
Sid ikke der og gab. Vi går op. Har du nøglen?
Da jeg var ung, var der en forfatter, som altid forsvandt, når han så mig.
Jeg går ud fra, han var forelsket i mig og usikker på sig selv.
I øvrigt, min ven... Det er ikke for at være uvenlig -
- men du var lige lovlig ligefrem overfor mr. de Winter.
Dit forsøg på at deltage i samtalen var yderst pinligt for os begge.
Stå nu ikke og mug. Din opførsel er trods alt mit ansvar.
Den arme mand. Han sørger nok stadig over sin hustrus død.
Man siger, at han tilbad hende.
Hvor klodset af mig!
- Det var fjollet gjort. Lad det ligge. - Dæk op ved mit bord.
- Frøkenen spiser frokost med mig. - Det kan jeg da ikke.
Det er venligt af Dem, men jeg er tilfreds med en ren dug.
Jeg havde indbudt Dem, selv om De ikke havde væltet vasen.
- Vi behøver ikke at tale sammen. - Tusind tak.
En portion røræg, tak.
- Hvor er Deres veninde? - I sengen med en forkølelse.
De må undskylde min opførsel i går. Man bliver lidt sær af at leve alene.
- De ville gerne være alene, og... - Er mrs. Van Hopper slægt eller en ven?
- Jeg er lønnet selskabsdame. - Kan man købe sig til selskab?
Jeg slog det engang op, og der stod "hjerteven".
Jeg misunder Dem ikke.
- Hun er sød nok, og jeg skal jo leve. - Har De ingen familie?
Min mor døde for mange år siden, og min far døde sidste sommer.
- Og så tog jeg jobbet her. - Trist for Dem.
Ja, for vi havde det godt sammen. Min far var et dejligt menneske.
- Hvad var han? - Kunstmaler.
- Dygtig? - Ja, men folk forstod ham ikke.
- Sådan er det ofte. - Han malede træer. Dvs. ét træ.
Malede han det samme træ igen og igen?
Han mente, man skulle holde fast, hvis man fandt noget helt perfekt.
- Synes De, det lyder fjollet? - Slet ikke. Det tror jeg også på.
- Hvad lavede De så, mens han malede? - Jeg sad sammen med ham og tegnede.
- Skal De tegne i dag? Hvor? - Det ved jeg ikke endnu.
Jeg kan køre Dem. Spis Deres mad, så kører vi.
- De er venlig, men jeg er ikke sulten. - Jo, spis nu.
Med den tid De bruger, forventer jeg et fuldendt kunstværk.
- Nej, De må ikke se det. - Så slemt er det nok ikke. Lad mig se.
Jeg kan aldrig få perspektivet rigtigt.
Er det perspektivet, der giver min næse det sære vrid midt på?
De er svær at tegne. De skifter udtryk hele tiden.
Koncentrer Dem hellere om udsigten. Det får De mere ud af.
- Det ligner Cornwall. Kender De det? - Far og jeg var der engang på ferie.
Jeg var inde i en butik og så et post- kort med et smukt hus ude ved havet.
Jeg spurgte, og damen sagde, det var Manderley.
Manderley er smukt, men for mig er det blot mit barndomshjem -
- hvor jeg har boet hele livet. Nu skal jeg aldrig se det igen.
Vi er heldige at være hjemmefra i den dårlige sæson, ikke?
Jeg kan ikke huske, jeg nogensinde har badet før juni i England.
Her er vandet varmt -
- men understrømmen er farlig. En mand druknede sidste år.
Jeg er ikke bange for at drukne. Er De?
Jeg kører Dem hjem.
Jeg kender mr. de Winter udmærket. Og hans hustru.
Det var den smukke Rebecca Hildreth. Staklen druknede tæt på Manderley.
Han taler aldrig om det, men han er en knækket mand.
Modbydeligt! Hurtigt, en chokolade!
Nå, endelig er du tilbage. Jeg vil spille kort.
Den smukke Rebecca Hildreth. Han forgudede hende.
Den smukke Rebecca Hildreth. Han sørger over hustruens død.
Den smukke Rebecca Hildreth. Han er en knækket mand.
- Hvad skal du nu? - Spille tennis.
Åh, javel. Træneren er flot, og du er den forelskede skolepige.
Men stik så bare af.
- Har De fri? - Ja, nu har mrs. Van Hopper influenza.
Arme sygeplejerske. Er De glad for at spille tennis?
Lad os køre en tur.
- Hvordan går det, mrs. Van Hopper? - Det gik nok fint, hvad?
Træneren har vist lært dig andet end tennis.
Du skal ringe for mig. Gad vide om mr. de Winter stadig er her?
Kære mr. de Winter! Hvorfor ringer De ikke, uartige De?
Når jeg er rask igen, lover jeg, at De ikke skal kede Dem mere.
For det ved jeg bestemt, De gør nu.
Med venlig hilsen Edyth Van Hopper.
Må jeg gå nu?
Du må snart være klar til Wimbledon. Men nu er det også slut.
Du har haft for megen frihed. Men fra nu af skal du passe dit arbejde igen.
Ja, mrs. Van Hopper.
Søster? Er De sikker på, at mr. de Winter fik mine beskeder?
Jeg fatter det simpelthen ikke. Han ville da have ringet.
Det er synd, staklen skal være så alene.
Jeg ville ønske, man kunne gemme sine minder på flaske lige som parfume.
Så kunne man tage proppen af og opleve det hele forfra.
- Hvad vil De specielt gerne gemme? - Disse sidste dage.
Jeg har en hylde fuld af flasker.
Flaskerne kan indeholde dæmoner, som dukker op, når man prøver at glemme.
Ikke bide negle.
Gid jeg var 36, klædt i sort satin og perlekæde.
I så fald var De ikke her.
Jeg vil gerne vide, hvorfor De inviterer mig ud, mr. de Winter.
Hvorfor valgte De netop mig?
Fordi jeg gerne vil være sammen med Dem.
I modsætning til Monte Carlos lys får De mig til at glemme fortiden.
Men mener De, det blot er venlighed, synes jeg, De skal stå ud her.
Ud med Dem.
Puds Deres næse.
Og kald mig ikke mr. de Winter. Jeg hedder noget så imponerende som -
- George Fortescue Maximilian, men min familie kalder mig Maxim.
Og én ting til. Lov mig, De aldrig vil bære sort satin og perler -
- eller fylde 36 år.
Ja, Maxim.
Tak for i går. Maxim.
For Guds skyld! Kom herind!
- Min datter er blevet forlovet! - Vidunderligt!
Vi må straks til New York. Vi tager 12.30-toget til Cherbourg.
Bed en stuepige hjælpe med at pakke. Skynd dig dog!
Mr. de Winter, tak.
Er han ude at ride? Kommer først til middag?
Så lad mig få hotelkarlen.
Jeg går op og ser, om jeg har glemt noget.
Er mr. de Winter kommet tilbage? Må jeg tale med ham?
- Jeg ledte efter min bog, men... - Bilen venter.
De må have min adresse, hvis de finder bogen.
- Vil De ringe mr. de Winter op? - Så gerne.
- Han svarer ikke. - Tak.
- Bed hende skynde sig. - Javel.
- Jeg søger mr. de Winter. - Han får morgenmad på værelset.
Kom ind!
Goddag. Er der sket noget?
- Jeg vil sige farvel. Vi rejser. - Hvad mener De?
Vi rejser nu, og jeg frygtede, jeg ikke ville se Dem igen.
- Hvor rejser De hen? - New York. Jeg bliver så ulykkelig.
Jeg går ind og klæder mig på. Det varer kun et øjeblik.
- Vælger De New York eller Manderley? - Nej, De må ikke drille.
Mrs. Van Hopper venter, og jeg må hellere sige farvel.
Jeg gentager... Tag til New York med fruen eller til Manderley med mig.
- Som Deres sekretær? - Som min kone, dit lille fæ.
Kom ind!
Jeg er hundesulten. Fik ingen morgenmad.
Mit forslag faldt åbenbart ikke i god jord.
Du forstår ikke... Jeg er ikke en, man gifter sig med.
- Hvad mener du dog? - Jeg hører ikke til i din verden.
- Hvad er min verden? - Manderley... Du ved, hvad jeg mener.
Lad mig bedømme det. Men elsker du mig ikke, er det jo en anden sag.
Det gør jeg! Jeg elsker dig inderligt. Jeg har grædt hele formiddagen.
Gud velsigne dig for det.
Jeg vil minde dig om det en dag, og du vil ikke tro mig.
Synd, du må blive voksen.
Nå, men skænk mig så en kop kaffe. To stykker sukker og mælk. Husk det.
- Hvem siger det til mrs. Van Hopper? - Det skal du. Hun bliver vred.
- Hendes nummer? - Hun venter nede i bilen.
Receptionen, tak.
Mrs. Van Hopper sidder nede i sin bil. Bed hende komme op på mit værelse.
Ja, på mit værelse.
- Mr. de Winter beder Dem komme op. - Mr. de Winter... Naturligvis!
Sådan mener du ikke, man frier, vel? Det skulle foregå i en vinterhave.
Du skulle være klædt i en hvid kjole, violinerne skulle spille i baggrunden -
- og jeg skulle udtrykke min heftige lidenskab bag et palmetræ.
- Gør det noget? - Slet ikke.
Tag det roligt. Du behøver ikke at sige et ord.
Tak for invitationen, mr. de Winter. Jeg beklager min hastige afrejse -
- men der kom besked om, at min datter har forlovet sig.
Pudsigt, mrs. Van Hopper. Jeg er også blevet forlovet.
Hvor vidunderligt og romantisk. Hvem er den udkårne?
Jeg beklager, at De så brat må miste Deres selskabsdame.
- Hvornår er det sket? - For et øjeblik siden, mrs. Van Hopper.
Jeg kan ikke tro det!
Og jeg burde skænde på Dem for dette hemmelighedskræmmeri.
Tillykke, begge to. Jeg er lykkelig på Deres vegne.
- Hvor og hvornår står brylluppet? - Her og hurtigst muligt.
Fremragende! Jeg udsætter min afrejse en uge.
Det arme barn er moderløs, så jeg ordner det hele og giver bruden bort.
Men bagagen! Bed hotelkarlen tage den ud af bilen.
Det er pænt af Dem, mrs. Van Hopper, men vi foretrækker et diskret bryllup.
Og jeg kan umuligt tillade, at De udsætter Deres afrejse.
- Jeg henter din bagage, min ven. - Tak, Maxim.
Så det var dét, du lavede, mens jeg var syg. Tennislektioner...
Men jeg må sige, du har været kvik. Det stille vand, den dybe grund.
Har du gjort noget, du ikke burde?
- Hvad mener De dog? - Pyt. Engelske mænd har en sær smag.
Du får travlt som frue på Manderley, og jeg tror ikke, du kan klare det.
Du har ingen erfaring og aner ikke, hvordan en lady opfører sig.
Du ved, hvorfor han gør det, ikke? Tro ikke, han elsker dig.
Det tomme hus var ved at gøre ham gal, og han kunne ikke være alene mere.
De må hellere gå, mrs. Van Hopper. Toget kører snart.
Mrs. de Winter... Farvel og held og lykke.
GIFTEFOGED
- Hvad siger han? - Vi har glemt vielsesattesten.
Der er andre, der har fået samme idé.
Hun var sød.
Du ville nok også gerne have haft et brudeslør.
Hvor er de yndige, Maxim!
Meget yndige.
Virkelig yndige...
- Velkommen hjem, mr. de Winter. - Tak, Smith!
- Fryser du? - En lille smule.
Du skal ikke være bange. De vil forgude dig.
Tænk ikke på husholdningen. Det klarer mrs. Danvers.
Nå, nu regner det. Så må vi skynde os.
- Tag den over hovedet. - Tak.
Der ligger Manderley!
- Så er vi her, Frith. - Det er dejligt at se Dem igen, sir.
- Det er mrs. de Winter. - Goddag.
- Er hele personalet samlet? - På mrs. Danvers ordre, sir.
Det er hurtigt overstået.
Det er mrs. Danvers.
Goddag.
- Goddag. Alt er klart til Dem. - Mange tak. Det forventede jeg ikke.
- Vi vil gerne have te, Frith. - Den er parat i biblioteket.
Kom, elskede.
Kom ind, Maxim!
- Godaften, mrs. Danvers. - Godaften, frue.
Jeg håber, Alice var tilfredsstillende.
Hun tager sig af Dem, indtil Deres egen kammerjomfru kommer.
Alice er sikkert udmærket.
Det går ikke. Fruer i Deres klasse har sine egen kammerpiger.
- Synes De om rummets indretning? - Nu har De ikke haft for meget besvær?
- Mr. de Winter bad mig ordne det. - Hvordan så her ud før?
Tapetet og billederne var anderledes. Det blev kun brugt til gæster nu og da.
- Var det ikke mr. de Winters værelse? - Nej. Han har aldrig brugt østfløjen.
Her er ikke udsigt til havet. Det er der kun fra vestfløjen.
- Det er et yndigt værelse. - Sig til, hvis De ønsker noget ændret.
- De har vel været her i mange år? - Frith har været her længere.
Siden den gamle herre levede, og mr. de Winter var dreng.
De kom først efter?
Jeg kom til, da den første mrs. de Winter stod brud.
Jeg håber sådan, vi bliver venner. De må have tålmodighed med mig.
Livet her er nyt for mig, og jeg vil så gerne gøre mr. de Winter lykkelig.
- Jeg overlader husholdningen til Dem. - Udmærket. Jeg vil gøre mit bedste.
Jeg har styret huset siden fruens død, og mrs. de Winter har aldrig klaget.
Jeg går nedenunder nu.
Det værelse, jeg talte om, ligger der. Det bliver ikke brugt mere.
Det er husets smukkeste værelse. Det eneste med udsigt til haven og havet.
Det var mrs. de Winters værelse.
- Godmorgen. - Godmorgen.
De må være mrs. de Winter.
Mit navn er Crawley. Jeg bestyrer ejendommen for Maxim.
- Alt har hobet sig op i hans fravær. - Uden tvivl.
- Jeg vil gerne hjælpe til... - Nej, Frank vil ikke have hjælp.
- Han elsker sine regninger og skatter. - Jeg henter mine papirer.
- Der er morgenmad. Husk at spise op. - Jeg skal prøve, Maxim.
Frank og jeg skal gennemgå ejendommen. Men du klarer dig nok, ikke?
Find dig til rette i dit nye hjem.
"Times" har en spændende artikel om problemerne i engelsk kricket.
I øvrigt... Min søster og hendes mand har inviteret sig selv til frokost.
I dag?
Hun er nysgerrig. Og meget direkte. Siger det, hvis hun ikke kan lide dig.
Men jeg skal nok være her og beskytte dig. Farvel, elskede.
- Farvel. - Farvel.
- Godmorgen, frue. - Godmorgen.
- Må jeg servere noget for fruen? - Nej, tak. Jeg er ikke sulten.
- Avisen, frue. - Tak.
Jeg snublede bare. Tak, Frith.
- Det er stort, ikke også? - Jo, Manderley er et stort hus.
Dette er festsalen, som stadig bliver brugt til store middage eller baller.
- Her er offentlig adgang hver uge. - Hyggeligt.
Undskyld, men vi tænder normalt ikke op herinde før om eftermiddagen.
- Men hvis De synes... - Nej, selvfølgelig ikke, Frith.
Mrs. de Winter... Den afdøde mrs. de Winter -
- ordnede sin post og telefonering i morgenstuen efter morgenmaden.
- Er der noget galt, frue? - Nej, nej. Hvor ligger morgenstuen?
- Derinde til venstre. - Tak.
Mrs. de Winter? Desværre, mrs. de Winter er død.
Jeg mener...
Det var hustelefonen, frue. Sandsynligvis gartneren.
- Ville De mig noget, mrs. Danvers? - Major og mrs. Lacy kommer til frokost.
- Vil De godkende menuen? - Den er uden tvivl ganske udmærket.
Jeg har undladt at føre saucen på. Det var mrs. de Winters ømme punkt.
Lav den sauce, De mener, hun ville have bedt om.
Robert sender Deres breve, når De er færdig med dem.
Mine breve? Ja, naturligvis. Tak, mrs. Danvers.
Goddag, Frith.
- Hvor er mr. de Winter? - Ude på gården med mr. Crawley.
Typisk, han ikke er her, når vi kommer.
Danvers holder huset pænt. Rebecca har lært hende at arrangere blomster.
Gad vide, hvad hun synes om at få ordre af en tidligere korpige.
- Hvorfor tror du, hun var korpige? - Han fandt hende i Sydfrankrig, ikke?
- Og hvis han gjorde? - Det siger jo alt.
- Goddag. Jeg er Maxims kone. - Goddag.
- Sikke en overraskelse. - Vås. Hun er præcis, som jeg sagde.
- Hvad synes De om Manderley? - Her er meget smukt.
- Og mrs. Danvers? - Hun er anderledes.
De er altså bange. Hun er heller ikke af de milde.
- Du er i vejen, Giles. Gå ud. - Så vil jeg prøve at finde Maxim.
- Jeg ville ikke nedgøre mrs. Danvers... - De skal ikke være bange for hende.
Men i Deres sted ville jeg nok undgå hende.
- Skal vi sidde? - Ja, naturligvis.
- Hun må være jaloux og hade Dem. - Hvorfor dog det?
Har Maxim ikke fortalt Dem det?
Hun forgudede Rebecca.
Hvordan går det, Robert? Har De stadig problemer med tænderne?
Desværre, madam.
Få munden ryddet. Tænder er kun til besvær.
- Går De på jagt? - Nej, jeg kan ikke engang ride.
Her kan alle ride. Rider De damesaddel eller almindelig?
Nåh, nej. Ingen af delene. Se at få det lært.
- Hvornår holder du fest igen, Maxim? - Det har jeg ikke tænkt på.
- Folk glæder sig til at se dig og... - Ja, uden tvivl.
Hold et kostumebal igen.
- Holder De af at danse? - Ja, men jeg er ikke så god til det.
- Rumba? - Det har jeg aldrig prøvet.
- Hvad kan din kone egentlig, Maxim? - Hun kan tegne.
Forhåbentlig ikke det hersens moderne med omvendte lampeskærme.
- De sejler ikke, vel? - Nej.
Gudskelov.
De er dybt forelsket i Maxim, ikke? Det kan jeg se, De er.
De burde gøre noget ved håret. Klip det eller sæt det om bag ørerne.
Nej, det er værre. Kan Maxim lide Deres frisure?
- Det har han aldrig talt om. - Tag Dem ikke af mig.
Jeg kan se, tøj ikke interesserer Dem. Men Maxim plejer at gå op i det.
- Han ser ikke, hvad jeg har på. - Så har han sandelig forandret sig.
Tag Dem ikke af Maxims humør. Man ved aldrig, hvad han tænker på.
Han kan blive rædsomt vred, og så... Men han bliver nok ikke vred på Dem.
- Kom nu. Vi skal til te klokken 15. - Ja, ja. Jeg kommer jo.
- Farvel, Maxim, gamle jas. - Tak for besøget, Giles.
Farvel. Tilgiv alle mine spørgsmål. Vi ønsker jer al mulig lykke.
- Tusind tak, Beatrice. - Det er dejligt at se Maxim så glad.
Vi var dybt bekymrede for ham. Men De kender jo hele historien.
- Farvel, Beatrice. - Farvel, min dreng.
Godt, de kørte. Lad os gå en tur. Men det ser ud til regn.
Jeg henter nogle regnfrakker.
Vi har masser af regnfrakker hernede. Hent en frakke til fruen, Robert!
- Syntes du om Beatrice? - Ja, meget.
Men hun havde vist forventet sig noget andet end mig.
En, der var klogere og mere sofistikeret.
- Kan du lide min frisure? - Din frisure? Selvfølgelig. Hvorfor?
- Jeg ville bare gerne vide det. - Du er så morsom.
- Skal jeg have den på? - Ja, bestemt. Børn skal pakkes ind.
Kom så, Jasper!
Den her vej, Jasper!
- Hvor fører stien hen? - Ned til en lille vig.
- Lad os gå derned. - Nej, det er bare en kedelig strand.
- Be' om! - Udmærket. Hvis du insisterer.
- Jasper! Han har måske slået sig. - Lad ham bare være...
- Skal jeg ikke se efter? - Nej, lad være! Han finder selv hjem!
Jasper, Jasper!
Nå, dér er du.
Hvad vil du derind efter, Jasper? Kom, nu går vi hjem.
Jeg vidste ikke, her var nogen...
Jeg kender den hund. Han hører til oppe i huset.
Det er mr. de Winters hund. Har De en snor, jeg kan låne?
- De siger ikke, De så mig, vel? - Hører De ikke til på ejendommen?
Jeg gemte bare mine skaller væk.
Hun er forsvundet i havet, ikke? Hun kommer aldrig tilbage.
Nej, det gør hun ikke. Kom, Jasper.
Maxim! Hvad er der i vejen?
- Jeg skulle finde en snor til Jasper. - Kom så, Jasper!
- Hvorfor er du så vred? - Fordi du absolut ville derned.
Der var jo kun en hytte og en mand...
Gik du ind i hytten? Du må aldrig gå derind igen!
Jeg hader det sted og vil ikke tale om det eller tænke på det!
Hvad er der dog i vejen?
Vi skulle aldrig være taget tilbage til Manderley.
Hvor har jeg dog været dum.
Jeg har gjort dig ulykkelig, og det kan jeg ikke bære.
Jeg elsker dig så højt.
Gør du? Gør du virkelig?
Åh, du græder. Tilgiv mig.
Jeg farer sommetider op uden den mindste grund.
Ikke også?
Nu går vi hjem og drikker te og glemmer det hele.
- Ja, lad os det. - Lad mig tage Jasper.
- Kom indenfor. - Bliv siddende, mr. Crawley.
De sagde, at De ville vise mig rundt. Hvad laver De nu?
Skriver til lejerne, at de bor husfrit denne uge pga. Maxims nye ægteskab.
- Er det Maxims idé? - Ja. Og tyendet får en ekstra ugeløn.
Det har han slet ikke fortalt mig.
- Lad mig dog sætte frimærkerne på. - Det er venligt af Dem. Tag plads.
Jeg var nede ved fiskerhytten forleden, og der var en sær mand.
- Jasper gøede af ham. - Det var Ben.
Han er harmløs. Arbejder for os nu og da.
Hytten er ved at forfalde. Hvorfor vedligeholder man den ikke?
Ønskede Maxim det, ville han vel sige til.
- Tilhørte tingene dernede Rebecca? - Ja, det gjorde de.
- Hvad brugte hun hytten til? - Båden lå i nærheden.
Hvad skete der med den? Var det den, hun forliste med?
Ja. Den kæntrede og sank. Hun blev skyllet over bord.
- Turde hun godt sejle ud alene? - Hun var ikke bange for noget.
Hvor fandt de hende?
Ved Edgecombe, 70 kilometer herfra, to måneder senere.
Maxim identificerede hende. Det var frygteligt for ham.
Det må det have været.
Det er ikke fordi, jeg er sygeligt nysgerrig, mr. Crawley...
Men det går mig på, at alle, Maxims søster og tjenestefolkene -
- sammenligner mig med hende, med Rebecca.
Det må De ikke sige. Det er en stor glæde, at Maxim har giftet sig.
Og for mit vedkommende er det forfriskende at møde én som Dem -
- der ikke ligefrem er på bølgelængde med Manderley.
Det er sødt af Dem. Og jeg er nok dum -
- men hun havde alt det, jeg mangler. Skønhed og forstand.
- Den slags er vigtigt for en kvinde. - De har andre ligeså gode egenskaber.
Venlighed, oprigtighed, og hvis jeg må sige det, beskedenhed -
- betyder mere for en mand end alverdens skønhed og forstand.
Ingen af os ønsker at leve i fortiden. Og da slet ikke Maxim.
Det er op til Dem at hjælpe os videre.
Jeg lover, jeg ikke vil tale om det igen, men...
- Vil De svare mig på én ting til? - Hvis jeg kan.
Hvordan var Rebecca?
Hun var...
Hun var den smukkeste skabning, jeg har set for mine øjne.
- Godaften, Maxim. - Hej. Smalfilmen er endelig kommet.
Kan vi nå den før middagen?
- Hvad i alverden er der sket? - Jeg har købt en kjole. Gør det noget?
- Er det nu også noget for dig? - Jeg troede, du ville synes om det.
Og hvad har du gjort ved håret?
Åh, javel. Undskyld, kæreste.
Du ser yndig ud. Det er nydeligt. Til en forandring.
- Skal vi se filmen? - Ja, meget gerne.
- Se lige der! - Kan vi tage dertil igen engang?
Se på dig. Vores børnebørn vil juble, når de ser, hvor yndig du var.
Der er du!
Det er morsomt.
Åh, kan du huske dét? Gid bryllupsrejsen havde varet evigt.
Pokkers. Jeg har nok spolet den forkert op som sædvanligt.
- Ja, Frith? - Undskyld, men har De et øjeblik?
- Ja. Kom nærmere. - Det drejer sig om Robert.
Han er kommer på kant med mrs. Danvers og er meget vred.
Det lyder slemt. Lad mig høre.
Mrs. Danvers anklager ham for at have stjålet en værdifuld figur -
- men han nægter hårdnakket, sir.
- Hvad drejer det sig om? - Gud Amor i porcelæn, sir.
Bed mrs. Danvers opklare sagen og sig, jeg tror på Roberts uskyld.
Hvorfor ulejliger de mig? Det er dit område.
Jeg ville have sagt det, men svedte det ud...
- Men jeg slog den figur i stykker. - Hvorfor sagde du det ikke til Frith?
Det ved jeg ikke. Jeg var bange for at virke dum.
- Det bliver værre nu. Sig det til dem. - Nej, det skal du gøre!
Vær nu ikke fjollet. De tror jo, du er bange for dem.
Det er en misforståelse. Mrs. de Winter kom til at slå figuren i stykker.
Jeg er ked af det. Det skulle ikke gå ud over Robert.
- Kan figuren repareres, frue? - Nej, den gik i mange stykker.
Hvor lagde du skårene?
I en af skufferne i skrivebordet.
Fruen frygtede åbenbart, at De ville kaste hende i fængsel.
Find skårene og prøv at lime figuren. Og bed Robert tørre sine øjne.
Jeg vil naturligvis undskylde overfor Robert.
- Men sker det igen, vil fruen måske... - Ja, tak, mrs. Danvers.
Nu må vi se, om det holder.
Jeg er frygtelig ked af det, elskede.
- Mrs. Danvers må være rasende på mig. - Blæs dog på hende.
Man skulle tro, du var stuepige og ikke husets frue.
Det ved jeg godt. Jeg prøver virkelig, men...
Det er svært, når folk vurderer én, som var man en præmieko.
Glem det. Folk har ikke andet at gå op i end livet her på Manderley.
Så er jeg et slag i ansigtet på dem. Men det var vel derfor, du valgte mig.
Jeg er kedelig og uerfaren og giver ikke anledning til sladder.
Sladder? Hvad mener du?
Ingenting. Jeg sagde det bare. Se ikke sådan på mig!
Hvad har jeg sagt forkert?
- Det var ikke særlig pænt sagt, vel? - Nej. Det var grimt og hadsk.
- Var det egoistisk af mig at ægte dig? - Hvad mener du?
Jeg er ikke meget af en ven for dig. Der er ikke noget sjov her.
- Du skulle have haft en jævnaldrende. - Sludder, Maxim. Vi er da venner.
Er vi? Tja... Jeg er svær at leve sammen med.
Nej, du er nem!
Vores ægteskab er vellykket! Vi er lykkelige, ikke?
Hvis du ikke synes det, skal du ikke lade som om.
Så rejser jeg.
Hvorfor svarer du mig ikke?
Hvordan kan jeg det, når jeg ikke selv kender svaret?
Hvis du siger, vi er lykkelige, er vi det nok.
Jeg ved ikke, hvad lykke er.
Se! Det var den dag, jeg lod kameraet køre på stativet.
Er taget til London for at gøre forretninger.
Jeg er tilbage inden aften. Nyd at være fri for mig.
- Kan jeg gøre noget for fruen? - Ellers tak, Hilda.
Jeg kommer straks med Deres sandwich.
Hilda...
Der er ingen, der bruger vestfløjen mere, vel?
Nej, frue. Ikke siden mrs. de Winter døde.
- Hurtigt, mr. Jack, før nogen ser Dem. - Dejligt at se Dem igen, Danny.
- Nyhederne tog pusten fra mig. - De bør ikke komme her.
- Her, Jasper. - Sludder. Det er som at komme hjem.
Men nu må vi ikke forskrække Askepot, vel?
- Benyt havedøren, så ser hun Dem ikke. - Jeg føler mig som den fattige fætter.
- Nå, men adjø, Danny. - Farvel, mr. Jack. Vær forsigtig.
Ti stille.
Ser De efter mig? Åh, forskrækkede jeg Dem?
Jeg vidste blot ikke, hvem det var.
Du er glad for at se mig, ikke også? Så blev jeg alligevel budt velkommen.
- Hvordan har kære Max det? - Udmærket, tak.
Jeg hører, han er taget til London uden sin brud. Synd og skam.
Er han ikke bange for, at nogen skal rende med Dem?
Al den forsigtighed var forgæves. Husets frue lyttede ved dørene.
Hvad med at præsentere mig?
- Det er mr. Favell, frue. - Goddag.
Goddag.
- Vil De have te? - Et uimodståeligt tilbud...
...som jeg har mest lyst til at tage imod.
Men De har nok ret. Vi taler ellers så hyggeligt -
- men vi må ikke lokke den unge brud på afveje.
Farvel. Det var en fornøjelse. Og i øvrigt...
Undlad at nævne dette møde for Deres mand. Han bryder sig ikke om mig.
- Udmærket. - Morderligt pænt af Dem.
Gid jeg havde en ung brud derhjemme, men jeg er en ensom, gammel ungkarl.
Farvel.
Nu ved jeg, hvad der manglede i Dannys præsentation.
Jeg er Rebeccas yndlingsfætter.
Farveller.
Ønsker fruen noget?
Jeg ventede Dem ikke, mrs. Danvers. Jeg gik op for at lukke vinduet.
Jeg lukkede det, før jeg gik. De åbnede det selv, ikke sandt?
De har altid villet se værelset. Hvorfor bad De mig ikke vise Dem det?
Det havde jeg gjort til enhver tid.
Det er et pragtfuldt værelse, ikke?
Indrettet efter mrs. de Winters smag og urørt siden den sidste aften.
De skal se hendes garderobe.
Herinde hænger alt hendes tøj.
De vil gerne se det, ikke sandt?
Mærk... Det var en julegave fra mr. de Winter.
Han gav hende dyre gaver året rundt.
Her ligger hendes undertøj.
Det er specialsyet af nonnerne i St. Claire Kloster.
Jeg ventede altid oppe på hende. Ofte kom de først hjem ved daggry.
Hun talte om festen, mens hun klædte sig af. Hun kendte alle folk -
- og var elsket af alle.
Efter badet gik hun ind i soveværelset og hen til toiletbordet.
De har flyttet hendes børste. Sådan. Sådan lagde hun den altid.
"Så børster vi hår, Danny", sagde hun, og jeg børstede i tyve minutter.
Derefter sagde hun "Godnat, Danny" og gik så i seng.
Jeg har selv broderet posen, og den ligger her altid.
Har De set noget så sart før?
Se... Det er ganske gennemsigtigt.
Man tror ikke, hun har været død så længe, vel?
Sommetider synes jeg, jeg hører hende på gangene.
De lette trin... Dem kan jeg til enhver tid kende.
Over alt i hele huset. Jeg kan næsten høre dem nu.
- Tror De på et liv efter døden? - Nej, det har jeg aldrig gjort.
Jeg tænker sommetider på, om hun kommer tilbage til Manderley -
- og ser Dem og mr. de Winter sammen.
De ser træt ud. Bliv her og hvil Dem. Lyt til havet.
Det er så beroligende. Lyt...
Lyt.
Lyt til havet.
Bed mrs. Danvers komme herind straks.
Mr. Jack Favell inviteres hermed til kostumebal på Manderley.
Jeg kommer, Rebecca. Glæd dig. Jack.
Fruen ville se mig.
Ja, mrs. Danvers. Alle disse ting skal væk.
- Men det er mrs. de Winters ting. - Jeg er mrs. de Winter nu.
Udmærket. Jeg skal lade dem fjerne.
Lige et øjeblik.
Jeg agter ikke at nævne mr. Favells besøg overfor mr. de Winter -
- og jeg foretrækker helt at glemme denne eftermiddag.
- Maxim! Du har været væk hele dagen! - Du kvæler mig jo.
- Hvad har du fordrevet tiden med? - Jeg har tænkt.
Kom, så skal du bare høre.
Lad os holde et kostumebal, elskede. Ligesom før.
Hvor kommer dét nu fra? Er det Beatrice?
Vi må gøre noget, så folk kan se, at Manderley er præcis, som det var.
Jeg be'r dig, elskede.
Det indebærer, at du skal tage imod flere hundrede mennesker.
Hele egnen. Plus de unge fra London, som forvandler huset til en natklub.
Jamen, jeg vil så gerne. Jeg kan lære, hvordan man begår sig -
- og jeg lover, jeg ikke vil gøre dig til skamme.
- Udmærket. Men lad mrs. Danvers hjælpe. - Det er ikke nødvendigt.
- Jeg kan selv. - Som du vil, min egen.
Tak, elskede. Tak.
- Hvad vil du være? - Værten behøver ikke at klæde sig ud.
Skal du være Alice i Eventyrland?
Jeg tegner selv mit kostume, og du skal få dit livs overraskelse.
Kom ind.
Robert fandt disse tegninger. Skal de kasseres?
Ja, mrs. Danvers. Det er blot udkast til mit kostume.
- Har mr. de Winter foreslået noget? - Nej. Det skal være en overraskelse.
Jeg tænkte blot, at De måske kan finde en passende dragt i familiegalleriet.
Billederne ude på trappen? Lad mig se på dem.
Den f. eks. Den er som syet til Dem. De kan helt sikkert lave en kopi.
Det er mr. de Winters yndlingsbillede. Lady Caroline de Winter.
En strålende idé, mrs. Danvers. Jeg er meget glad...
- Er alt under kontrol, Frith? - Javel, sir.
- Skal De forestille en professor? - Næh, nej. Det er min gamle skolekåbe.
- Et fint kostume. Og økonomisk. - Det var tanken.
Godaften, Robert. Trist vejr. Fugtigt og koldt.
Parykken strammer. Der burde følge hovedpinepiller med.
- Skal I forestille Adam og Eva? - Skam dig, Maxim.
- Stærk mand. Hvor er min vægt-dims? - Ligger den ikke i bilen?
Der er den.
- Du er alene. Hvor er barnet? - Hendes dragt er en stor hemmelighed.
- Jeg går op og hjælper hende. - Og jeg trænger til en drink.
- Bliver du ikke forkølet i det antræk? - Niks. Det er ren uld.
Undskyld, sir. De glemte den her.
- Det er mig, min ven. Luk mig ind. - Nej, mit kostume er en hemmelighed.
Lad det ikke vare for længe, vel? Gæsterne kommer om lidt.
- Sidder den rigtigt? - Ja, frue.
Nu skal jeg endelig opleve et bal. De bliver den smukkeste af dem alle.
Tror du virkelig? Hvor er min vifte?
- Ser jeg godt nok ud? - De er meget smuk.
Så er det nu.
Godaften, mr. de Winter.
- Hvad bilder du dig ind? - Rebecca...
Men det er jo billedet. Det fra galleriet.
- Hvad har jeg gjort? - Tag noget andet på. Lige meget hvad.
Hørte du mig ikke?
Jeg betragtede Dem gå derned. Selv i den samme kjole er De ikke hende.
De vidste det, og dog lod De mig bære kjolen!
- Hvorfor hader De mig sådan? - De forsøger at gå i hendes sted.
Hans øjne er de samme som i den første tid efter hendes død.
Jeg lyttede til ham, mens han vandrede frem og tilbage nat efter nat -
- og pintes af længsel efter hende.
Jeg vil ikke høre om det.
De troede, De kunne blive fruen. Bo i hendes hus, tage hendes ting.
Men hun er for stærk for Dem. Ingen kunne nogensinde besejre hende.
Hun blev slået til sidst. Ikke af et menneske, men af havet.
Hold så op!
De er overanstrengt, frue. Jeg har åbnet vinduet.
Lidt luft vil gavne Dem.
De skulle rejse. Forlade Manderley.
Han har ikke brug for Dem. Han har sine minder.
Han elsker Dem ikke, men vil være alene med hende.
Der er intet for Dem her. De har intet at leve for, vel?
Se derned. Det er så let.
Hvorfor gør De det ikke?
Gør det bare.
Vær ikke bange.
Skibbrud! Skib på grund!
Alle mand ned til bugten! Alarmer kystvagten!
Maxim!
Skynd jer!
Maxim!
- Har De set mr. de Winter, Ben? - Hun kommer ikke tilbage, vel?
- Hvem, Ben? - Den anden.
- Har De set Maxim, Frank? - Ikke for nylig. Er han ikke hjemme?
Nej, og jeg frygter, der er sket ham noget.
Hvad er der i vejen, Frank? Der er noget.
Dykkeren fandt vraget af en anden båd. En lille sejlbåd.
- Er det... - Ja, det er Rebeccas.
- Hvordan ved de det? - Dykkeren er lokal og kendte den.
- Det vil tage hårdt på stakkels Maxim. - Ja, det ribber op i det hele igen.
Og det bliver værre denne gang.
Hvorfor kunne båden ikke få lov at hvile i fred på havets bund?
- Folkene skal have morgenmad. - Så leder jeg efter Maxim.
- Godaften. - Maxim!
Du har ikke sovet. Har du tilgivet mig?
- Hvad har jeg at tilgive dig for? - I aftes, det tåbelige kostume.
Det havde jeg helt glemt. Jeg var vred på dig, ikke?
Kan vi ikke begynde forfra? Jeg forlanger ikke, du skal elske mig.
Lad mig blot være din ven. Det er nok for mig.
Du elsker mig højt, ikke sandt?
Men det er for sent. Vi har forspildt vores chance for at blive lykkelige.
- Nej, Maxim. - Jo. Alt er forbi nu.
Det, jeg frygtede dag efter dag og nat efter nat, er sket.
- Hvad er det, du siger? - At Rebecca har vundet.
Hendes skygge har hvilet over os og holdt os fra hinanden.
- Hun vidste, at dette ville ske. - Hvad er det, du siger?
- Dykkeren fandt en anden båd. - Ja, det sagde Frank. Rebeccas båd.
Det er så frygteligt for dig.
Dykkeren fandt noget, da han kiggede ind i kahytten.
Der lå et lig.
Så var hun altså sammen med nogen? Og nu vil du vide, hvem det var?
Du forstår ikke... Hun var alene.
Det var Rebecca, der lå i kahytten.
Den kvinde, de fandt ved Edgecombe og nu ligger i familiegravstedet -
- var ikke Rebecca, men liget af en ukendt kvinde.
Jeg identificerede det, men vidste, det ikke var Rebecca. Jeg løj.
Jeg vidste, hvor Rebeccas lig var.
- Det lå på havets bund. - Hvordan vidste du det?
Jeg havde selv anbragt det der.
Kan du nu se mig i øjnene og sige, du elsker mig?
Der ser du. Jeg havde ret. Det er for sent.
Nej, det er ikke for sent. Jeg elsker dig over alt på Jorden.
- Kys mig, Maxim. - Nej... Det er for sent.
Vi kan ikke miste hinanden nu. Vi skal være sammen altid.
- Vi har kun kort tid tilbage. - Hvorfor sagde du ikke noget?
- Jeg prøvede, men du var så fjern. - Du tænkte jo kun på Rebecca.
Hvordan kunne jeg bede dig elske mig, når du stadig elskede hende?
Hvad mener du?
Jeg vidste, du sammenlignede mig med hende.
Når du så på mig, talte til mig, og gik tur med mig i haven.
Jeg vidste, du tænkte: "De ting gjorde jeg også med Rebecca."
Troede du, jeg elskede Rebecca? Troede du det?
Jeg hadede hende!
Jeg var betaget af hende. Fortryllet, ligesom alle andre.
Man kaldte mig verdens heldigste mand, da jeg giftede mig med hende.
Hun var så yndig, så dannet og underholdende.
Hun havde de tre vigtigste egenskaber: "Dannelse, intelligens og skønhed."
Og det troede jeg på. Men jeg var aldrig lykkelig med hende.
Hun kendte intet til kærlighed, ømhed og anstændighed.
Du elskede hende ikke!
Kan du huske det sted i Monte Carlo, hvor vi mødtes første gang?
Rebecca og jeg var der på bryllupsrejse -
- og fire dage efter brylluppet vidste jeg alt.
Hun stod der og lo, det sorte hår flagrede i vinden -
- og hun fortalte mig alt om sig selv.
Det var ting, jeg aldrig vil gentage. Jeg ville slå hende ihjel.
Det havde været så let. Kan du huske skrænten?
Jeg skræmte dig. Du troede, jeg var gal, og det var jeg måske.
Det er jeg måske. Et normalt menneske lever ikke sammen med Djævlen.
"Lad os indgå en aftale", sagde hun.
"Du bliver til grin, hvis du lader dig skille efter fire dage -
- så jeg vil spille den hengivne hustru og frue på dit elskede Manderley -
- og folk vil strømme til og kalde os landets lykkeligste par."
"Hvilken herlig spøg og triumf."
Jeg skulle aldrig været gået med til det, men det gjorde jeg.
Jeg var yngre og yderst bevidst om familiens ære.
Familiens ære...
Hun vidste, jeg hellere ville ofre alt end at stå frem for en domstol -
- og erkende, at ægteskabet var en katastrofe.
Du foragter mig, ikke sandt? Men du forstår ikke, hvad jeg følte.
- Gør du? - Naturligvis gør jeg det, elskede.
Jeg overholdt min del af aftalen, og hun spillede sit spil glimrende.
Men så blev hun uforsigtig. Hun kunne blive i London i flere dage.
Så tog hun sine venner med herned og sagde: "Det angår ikke dig."
Hun lagde endog an på Frank. Stakkels, trofaste Frank.
- Så var der hendes fætter. Favell. - Han var her den dag, du var i London.
- Hvorfor sagde du det ikke? - Jeg ville ikke minde dig om Rebecca.
Minde mig om hende?! Som om det var nødvendigt.
Favell besøgte hende her.
Jeg opdagede det og truede med at skyde dem begge, hvis det gentog sig.
Så en aften kom hun sent hjem fra London. Jeg troede, Favell var med -
- og da vidste jeg, at jeg ikke længere kunne leve med bedraget.
Jeg besluttede at gå herned og tage et opgør med dem.
Men hun var alene. Favell var ikke kommet.
Hun lå på sofaen med et askebæger fyldt med cigaretskod.
Hun så dårlig ud -
- og pludselig rejste hun sig og kom hen imod mig.
"Når jeg får et barn, kan ingen modbevise, at det er dit", sagde hun.
"Du vil gerne have en arving, ikke Max?" Og så lo hun.
"Hvor vidunderligt morsomt."
"Jeg bliver den gode moder, som jeg er den gode hustru. Ingen ved andet."
"Det bliver dit livs oplevelse at se min søn vokse sig større og større -
- og vide, at Manderley en dag bliver hans."
Hun stod overfor mig. Med den ene hånd i lommen -
- og en cigaret i den anden. Hun smilede.
"Hvad vil du gøre, Max? Vil du ikke slå mig ihjel?"
Jeg mistede forstanden et øjeblik, og jeg tror, jeg slog hende.
Hun stirrede på mig. Næsten triumferende.
Hun kom smilende hen imod mig -
- og pludselig faldt hun.
Da jeg kiggede ned, efter en evighed, lå hun på gulvet.
Hun havde slået hovedet på et stykke rigning.
Det undrede mig, at hun stadig smilede.
- Så så jeg, at hun var død. - Men det var et uheld!
Hvem ville tro mig? Jeg mistede besindelsen og måtte gøre noget.
Jeg bar hende ned til båden.
Det var mørkt, månen var ikke fremme. Jeg lagde hende i kahytten -
- og da båden var langt fra land, slog jeg hul i bunden med et spiger.
Jeg åbnede søventilerne, og vandet strømmede ind.
Jeg roede væk i jollen -
- og så, hvordan båden kæntrede og sank.
Jeg roede ind i bugten, og så begyndte det at regne.
- Er der andre, der ved det, Maxim? - Nej, kun du og jeg.
Vi må finde en forklaring. Det er liget af en fremmed.
De kender hende på de smykker, hun altid bar.
De identificerer liget, og så husker de den anden kvinde -
- som ligger i familiegravstedet.
I så fald må du sige, at du tog fejl. At du var syg og ikke vidste bedre.
Rebecca er død. Det må vi huske.
Hun kan ikke tale og bevidne noget. Hun kan ikke gøre dig fortræd mere.
Kun vi kender sandheden.
Jeg sagde, det var egoistisk af mig at ægte dig. Forstår du det nu?
Jeg elskede dig, og jeg vil altid elske dig.
Men jeg vidste, at Rebecca ville vinde.
Hun har ikke vundet. Det gør hun aldrig uanset hvad.
Hallo?
Ja, Frank?
Inspektør Julyan?
Sig, jeg kommer hurtigst muligt.
Det må vi tale om, når vi er sikre i vores sag.
Hvad er der sket?
Inspektør Julyan har ringet. Han er vores politimester.
Han har været i kapellet -
- og spørger, om jeg kan have taget fejl med hensyn til det andet lig.
Jeg tog tilsyneladende fejl, inspektør Julyan.
- Naturligt under de omstændigheder. - Jeg fejlede ikke noget.
Tag det roligt, Maxim. Ingen kan bebrejde Dem, at De tog fejl.
- Synd, De skal igennem det igen. - Hvad mener De?
Vi er naturligvis nødt til at afholde et nyt ligsyn.
- Vi kan nok ikke undgå en vis omtale. - Åh, ja. Omtalen...
Jeg antager, at fruen skulle hente noget under dæk, da en sø ramte båden.
- Er det ikke en fornuftig forklaring? - Jo. Og døren bandt.
- Det er bådebygger Tabb nok enig i. - Hvad kender han til sagen?
Han undersøger båden. Rutinemæssigt.
Jeg er til stede ved ligsynet i morgen.
Lad os tage en runde golf, når det hele er overstået. Farvel.
- Vil De se aftenaviserne, frue? - Nej, tak.
- Mr. de Winter skal heller ikke se dem. - Jeg forstår. Vi er alle bekymrede.
- Nyheden var et chok for mrs. Danvers. - Ja, det vil jeg tro.
- Skal der afholdes ligsyn? - Ja, det er en ren formalitet.
Bliver der tale om at vidne, vil jeg gøre alt for at hjælpe familien.
Tak, Frith. Det vil glæde mr. de Winter meget -
- men det bliver næppe nødvendigt.
Maxim!
Min elskede...
- Jeg er urolig for ligsynet i morgen. - Hvad mener du?
Du mister ikke besindelsen, vel? Lov mig, du ikke bliver vred.
Det lover jeg.
- Du må beherske dig uanset hvad. - Bare rolig.
- De kan ikke gøre noget straks, vel? - Nej.
Så har vi stadig lidt tid sammen.
- Jeg vil overvære ligsynet. - Det er bedst, du lader være.
Jeg kan ikke vente her alene. Jeg vil ikke være til besvær -
- men jeg må være hos dig, så vi ikke er adskilt ét øjeblik.
Udmærket, min egen.
Det er ligegyldigt med mig, men det piner mig at se dig sådan.
Jeg kan ikke tænke på andet.
Det er borte for altid. Det sjove, unge og fortabte blik -
- jeg elskede. Det kommer aldrig tilbage.
Jeg dræbte det, da jeg fortalte dig om Rebecca. Det er borte.
På nogle få timer er du blevet flere år ældre.
Åh, Maxim...
Black Jack Brady. Min vigtigste anholdelse nogensinde.
Det er to år siden, og sagen var klar. Han blev hængt efter en måned.
Et øjeblik.
Nu er det Tosse Ben.
- Husker De afdøde mrs. de Winter? - Hun er borte.
Hun forsvandt i havet. Havet tog hende.
Var De på stranden den sidste aften, hun sejlede ud?
Jeg så ikke noget. Jeg vil ikke på anstalten. De er onde.
De skal ingen steder. Fortæl os blot, hvad De så.
Jeg så ingenting.
Så De mrs. de Winter gå om bord i båden den aften?
Jeg ved ingenting. Jeg vil ikke på anstalten.
Udmærket, De kan gå. De kan gå.
Mr. Tabb bedes træde frem.
- Vil De sige sandheden og ikke andet? - Ja.
Afdøde mrs. de Winter sendte sin båd til klargøring hos Dem.
- Husker De, hun havde uheld på søen? - Nej. Fruen var den fødte sejler.
Mrs. de Winter gik ned, og et pludseligt vindstød kunne kæntre båden, ikke?
Undskyld mig, sir. Men der er mere i det end som så.
- Der var også søventilerne. - Hvad er det?
De bruges til at lænse båden og skal lukkes tæt under sejlads.
Min undersøgelse afslørede, at de havde været åbnet.
- Med hvilket formål? - At båden tog vand ind og sank.
- Antyder De... - Båden kæntrede ikke.
Det er frygteligt at sige det, men jeg mener, hun blev sænket.
- Og så er der hullerne i træværket. - Hvad mener De?
Båden har ligget i vandet i over et år og er blevet kastet rundt i vandet -
- men jeg tror, hullerne blev lavet indefra.
- Skulle hun have lavet dem med vilje? - Det kunne umuligt være et uheld.
De kendte afdøde mrs. de Winter. Kan det have været selvmord?
Nej, det tror jeg ikke. Men man ved aldrig.
Det var alt, mr. Tabb. Mr. de Winter.
Jeg er ked af at ulejlige Dem igen, men De hørte mr. Tabb. Ved De noget?
- Nej, desværre. - Hvorfor var der huller i båden?
- Det ved jeg virkelig ikke. - Har De hørt om disse huller før?
Næppe, da båden har ligget på havets bund.
Vi føler alle med Dem, men jeg sidder her ikke for min fornøjelses skyld.
Indlysende.
- Skal vi tro, hun slog hullerne selv? - Tro, hvad De vil.
- Hvorfor skulle hun tage sit liv? - Det kender jeg intet til.
Det gør mig ondt, men jeg er nødt til at spørge...
Var Deres forhold til afdøde mrs. de Winter lykkeligt?
- Var forholdet lykkeligt? - Jeg finder mig ikke i mere!
Mødet genoptages efter frokost. De er vel til rådighed, mr. de Winter?
Jeg sagde, du skulle spise morgenmad. Det er ren og skær sult.
- Mr. Frith har sendt frokost. - Udmærket. Kør hen om hjørnet.
- Det var tåbeligt af mig at besvime. - Tværtimod. Det fik mig ned på jorden.
Lov mig at være forsigtig.
- Vent her, mens jeg finder Frank. - Gå bare, elskede. Jeg klarer mig.
- Drik det her. Det hjælper. - Tak.
- Går det så? - Naturligvis.
- Jeg skynder mig. - Stik bare af.
Goddag. Hvordan har bruden det i dag?
- Ægteskabet er vist ikke idel lykke. - Gå hellere, før Maxim kommer tilbage.
Er han jaloux? Forståeligt. Men De tror ikke, jeg er skurken, vel?
Jeg er en almindelig, harmløs fyr, og De tager det her flot.
- De er blevet voksen, og det er klart. - Hvad vil De, Favell?
Davs, Max. Det går godt, hvad? Bedre end du forventede.
- Jeg har været bekymret for dig. - Tak, men nu skal vi have frokost.
Frokost?! Skøn idé. Ligesom en skovtur.
Undskyld. Jeg lægger lige hatten.
- Vi må snakke om det her, Max. - Om hvad?
Hullerne i træværket, f. eks. Dem, der blev boret indefra.
Mullen!
Vær så venlig, at fylde min bil op med benzin.
Og luk lige døren.
Generer røgen?
Jeg fornemmer, at før dagen er omme, vil nogen have benyttet sig af det -
- man med et gammeldags udtryk kalder "uærligt spil".
Keder jeg jer?
Ser du, Max. Jeg er i en noget penibel situation -
- men man skal læse dette brev for at forstå det. Det er fra Rebecca -
- og hun var så forudseende at datere det.
Det er skrevet den dag, hun døde. Men jeg fik det først dagen efter.
- Hvilken interesse har jeg i brevet? - Jeg vil ikke referere det nu...
...men det er ikke fra en kvinde, som havde i sinde at drukne sig.
Hvad gør man med gamle knogler? Begraver man dem? Nå, men...
Jeg er dødtræt af mit job som automobilsælger.
Kender du det at køre i en dyr bil, som ikke er ens egen? Irriterende.
Man vil selv eje bilen.
Jeg spekulerer tit på, hvordan det er at flytte på landet og gå på jagt.
Jeg har ikke regnet på prisen, men lad os tale om det.
Fortæl mig, hvordan man kan leve godt uden at arbejde.
Goddag, Favell. Ville du mig noget, Maxim?
Mr. Favell og jeg taler forretninger og må hellere fortsætte på kroen.
De har muligvis et diskret lokale.
På gensyn.
Sig til inspektør Julyan, at jeg straks må tale med ham.
Kom så, Favell.
- Har De et diskret lokale? - Naturligvis, sir. Denne vej.
- Kan det gå an, mr. de Winter? - Det er glimrende. Præcis som på Ritz.
- Ønsker de herrer noget at drikke? - Cognac og sodavand. Og du, Max?
- Det samme til mig, tak. - To af slagsen.
- Hvor er mr. de Winter? - Inde ved siden af, sir.
- Inspektør Julyan - mr. Favell. - Inspektøren og jeg er gamle bekendte.
I så fald ved De, han er politimester. Han vil gerne høre Deres tilbud.
Hvad mener De? Jeg håber blot at kunne trække mig tilbage på landet.
Han tilbød at tilbageholde bevis- materiale mod en passende betaling.
Retfærdigheden må ske fyldest -
- og bådebyggeren antydede, at Rebecca muligvis begik selvmord.
Men den mulighed udelukkes af dette brev.
- Læs det, inspektør. - "Kæreste Jack..."
"Jeg har netop talt med lægen og tager straks til Manderley."
"Jeg venter i hytten -
- da jeg har noget vigtig at fortælle dig. Rebecca."
Lyder det som en kvinde, der vil tage sit eget liv?
Hvis De ville tage livet af Dem, ville De så døje med at sejle ud -
- for derefter møjsommeligt at hugge hul i bådens bund?
Føler De ikke, som en lovens mand, at noget virker mistænkeligt?
- Mord? - Hvad ellers? De kender Max.
Han er den gammeldags type, der vil dø for sin ære. Eller myrde for den.
- Det er afpresning. Ganske enkelt. - Afpresning er ikke spor enkelt.
Det kan medføre mange vanskeligheder, og afpresseren kan ende i fængsel.
De tager de Winters parti, fordi han er en stor kanon her på egnen.
Pas på. De anklager manden for mord. Har De vidner?
Denne Ben. Den tåbelige ligsynsmand burde have set, han skjulte noget.
- Hvorfor skulle Ben skjule noget? - Han lurede engang på Rebecca og mig.
Rebecca truede ham med anstalten. Han var der altid og må have set det hele.
- Det her er absurd! - I hænger sammen som ærtehalm, ikke?
Skyldes Deres uvilje mod mig ikke jalousi, Crawley?
Han opnåede ikke meget hos Rebecca, men det går nok bedre denne gang.
Fruen vil nyde en broderlig hånd i den kommende tid. Hver gang hun besvimer.
Din hidsighed bliver din banemand, Max.
Undskyld mig, de herrer.
Ønsker herskabet andet?
- Noget beroligende til mr. de Winter. - Nej, ingenting. Gå.
Lad os få det her overstået, Favell. Har De også tænkt på et motiv?
Jeg vidste, De ville spørge. Enhver god detektivroman har et motiv -
- og det har jeg naturligvis også sørget for.
- Jeg synes, du skal tage hjem nu. - Nej, lad mig blive.
- De tillader da ikke, at han... - Jeg er ikke spor begejstret for ham.
Men i min egenskab af politimester er jeg nødt til at høre på ham.
Enig, inspektør. I en så alvorlig sag må vi være helt sikre -
- og udforske alle muligheder. Vende hver en sten, så at sige.
Og der har vi mit vidne, som kan bekræfte motivet.
Inspektør Julyan - mrs. Danvers. De andre kender De.
Danny forstår det nok bedre, hvis jeg fører ordet.
- Hvem var Rebeccas læge, Danny? - Dr. McClean fra landsbyen.
Rebeccas læge i London, mener jeg.
- Det kender jeg intet til. - Sludder. De vidste alt om hende.
De husker da, hvordan hun og jeg nød livet nede i hytten.
Det var hendes ret at more sig. Kærligheden var en leg for hende.
Den fik hende til at le. Hun sad i sin seng og lo højt af jer.
Tror De, hun kunne finde på at tage sit liv?
- Nej, det nægter jeg at tro. - Der ser De!
Rebecca opsøgte en læge i London den sidste dag, hun levede. Hvem?
- Det ved jeg ikke. - Nu er jeg med...
De tror, vi beder Dem afsløre detaljer fra hendes privatliv -
- men jeg prøver at rense hende for mistanken om selvmord.
- Det er antydet, at fruen blev myrdet. - Netop, Danny.
De skal også kende morderens navn. Et dejligt og harmonisk navn.
George Fortescue Maximilian de Winter.
Mrs. de Winter opsøgte af og til en læge. Også før hun blev gift.
Hvad hed han, Danny?
Dr. Baker, Goldhawk Road 165, Shepherds Bush.
Værsgo, inspektør. Dér er Deres motiv. Tal med dr. Baker.
Han vil fortælle Dem, at Rebecca ventede et barn.
- Et yndigt og krøllet, lille barn. - Det ville hun have fortalt mig.
Hun fortalte Max det. Barnet var ikke hans, og derfor dræbte han hende.
- Vi må nok afhøre denne dr. Baker. - Hørt. Og jeg vil gerne overvære det.
Det har De nok desværre ret til. Jeg får det videre ligsyn udsat.
Frygter De ikke, at fangen rømmer?
Det lover jeg Dem, han ikke gør.
Kom så, Danny. Lad det ulykkelige par være alene den sidste stund.
- Skal jeg ikke tage med? - Nej.
Jeg er hjemme igen i morgen tidlig.
Jeg venter på dig.
Klar, Maxim? I kører forrest, så følger jeg efter med Favell.
De har muligvis set mrs. de Winters navn i avisen, dr. Baker.
Ja, i forbindelsen med det fundne lig. Min hustru følger med i sagen. Jeg...
- Det her tager timevis. Lad mig... - Jeg skal nok informere dr. Baker.
Vi prøver at kortlægge mrs. de Winters færden den dag, hun døde.
Den 12. oktober sidste år. Havde De en patient af det navn den dag?
Jeg kan desværre ikke hjælpe Dem.
- Jeg kender ingen mrs. de Winter. - Kan De huske alle patient-navnene?
Jeg kan slå det op, hvis De synes.
Den 12. oktober, sagde De?
Nej, der er ingen de Winter.
- Sikker? - Lad mig læse navnene op fra den dag.
- Ross, Campbell, Steadall, Danvers... - Danny?!
- Gentag det navn. Sagde De Danvers? - Ja, en mrs. Danvers kl. 15.
- Husker De, hvordan hun så ud? - Ganske tydeligt. Hun var smuk.
- Høj, mørk, elegant... - Hun må have brugt falsk navn.
Virkelig? Det overrasker mig. Jeg har kendt hende længe.
- Hvad fejlede hun? - Jeg kan ikke...
Kan De forklare årsagen til mrs. de Winters selvmord?
Mord! Hun var med barn, ikke? Hvorfor skulle hun ellers opsøge Dem?
- Jeg går ud fra, jeg er nødt til... - Vi ulejliger Dem ikke uden grund.
Spørger De, om jeg ved, hvorfor mrs. de Winter skulle begå selvmord?
Det tror jeg, jeg gør.
- Kvinden var alvorligt syg. - Var hun ikke med barn?
Det troede hun, men min diagnose viste noget andet.
Jeg lod hende undersøge og røntgenfotografere hos en specialist -
- og hun kom for at få svaret den pågældende dato.
Hun rakte ud efter billederne. "Sig mig sandheden", sagde hun.
"De skal ikke skåne mig. Sig det, som det er."
Hun ville ikke acceptere en løgn, så jeg sagde sandheden.
Hun takkede. Jeg så hende ikke igen, så jeg gik ud fra...
- Hvad fejlede hun? - Kræft.
Svulsten var dybt rodfæstet, og en operation havde været nytteløs.
Der var intet andet at gøre end at vente.
Sagde hun noget, da De sagde det?
Hun smilede. Deres hustru var en pragtfuld kvinde.
Og hun sagde noget mærkværdigt...
Jeg sagde, det drejede sig om måneder, men hun sagde: "Nej, ikke så længe."
Tak. Det var alt, vi ville vide.
Vi får brug for en officiel bekræftelse af dommen "selvmord".
- Jeg forstår. Må jeg byde på et glas? - Nej, tak. Vi må af sted.
- Nu kender vi gudskelov sandheden. - Frygteligt. Sådan en ung kvinde...
Jeg anede ingenting. Og Danny heller ikke.
- Havde jeg blot en drink. - Får De mere brug for os, inspektør?
Maxim bliver ikke ulejliget igen.
- Skal vi køre, inspektør? - Nej, jeg bliver i byen.
Afpresning er en ussel profession, og vi ved, hvordan man håndterer det.
Jeg ved ikke, hvad De mener. Men sig til, hvis De skal købe ny bil.
- Tusind tak for Deres store hjælp. - Det var så lidt. Glem den historie.
- Giv nu bare Deres kone besked. - Jeg ringer straks til hende.
Farvel, Crawley. Maxim har en god ven i Dem.
- Frank... - Ja, Maxim?
- Der er noget, du ikke ved. - Nej.
Jeg dræbte hende ikke.
Men nu ved jeg, at hun ønskede, jeg skulle gøre det.
Hun løj med vilje. Forudså det hele. Det var derfor, hun lo, mens...
Tænk ikke mere på det.
Tak, Frank.
Danny? De skal lige høre nyheden. Rebecca snød os begge.
Hun havde kræft. Det var selvmord.
Og nu kan Maxim og hans søde brud leve lykkeligt på Manderley.
Farvel, Danny.
- Deres bil, sir? - Ja.
- Det er ikke nogen parkeringsplads. - Ikke? Man kan holde, hvor man vil.
Synd, I ikke har noget fornuftigt at foretage jer.
- Sagde hun, hun ville vente oppe? - Hun nægtede at gå i seng.
- Gid, vi kunne køre hurtigere. - Hvorfor?
Jeg fornemmer, at noget er rivende galt.
- Frank! - Hvorfor stopper vi?
- Hvad er klokken? - Ca. tre-fire. Hvorfor?
- Så er det ikke solen derovre. - Det er om vinteren, vi ser nordlys.
Det er ikke nordlys. Det er Manderley!
- Frith! Hvor er mrs. de Winter? - Jeg mener, jeg så hende...
Maxim!
- Gudskelov, du er hos mig! - Er du uskadt, min elskede?
Mrs. Danvers er blevet gal.
Hun ville hellere tilintetgøre Manderley end at se os lykkelige her.
Vestfløjen!
Broadcast Text AS